Skvělá písnička, co říkáte? Nejraději bych vám jí pustil ještě jednou.
Co si o tom myslíte vy? Já bych jí mohl poslouchat pořád.
A víte co?
Dáme si jí ještě jednou.
Všechna čest!
Co blbneš? Nepřejeď ty slepice!
Zbláznil ses? - Tohle je nejkratší cesta! - Co je s Pepi?
Krucifix!
To bylo štěstí!
Servus! Traktor stojí v cestě.
Hned s ním odjedu.
Traktor ještě řídit smíš, nebo jak je to?
2,3 promile, v jakém světě to žijem.
Musím ti něco ukázat.
No? Co tomu říkáš?
"Proces s čarodejnicemi, aneb svině, co přináší štěstí."
Zajímavé.
Do prdele, co to bylo?
Do prdele! Jak se to mohlo stát?
Do prdele! Přirozeně ti to zaplatím, já blbec.
Zrovna když jsem si začal zvykat. Kurva! - Couvni s tím.
Do prdele! Moji králíci!
Do prdele! Krucifix!
Karle?
Třeba jen spí.
- Co tomu říkáš?! - Vypadá dost blbě!
Blbě? Víš, co se stane těm,
kteří pořád přiváděj druhé do neštěstí a nelitujou toho?
- Ne. - Půjdou dětskému soudu. - Co?
A až jednou umřou,
budou se smažit ve věčném ohni pekelném.
A já ti teď ukážu, jak to bude vypadat.
Máš na triku pěkných pár hříchů Tak bude lepší, když
se do toho hned dáme.
Děláš si srandu? Přestaň!
Tak spusť!
Je mi to líto, Karle, že už nejsi mojí vinou na tomto světě.
Je mi to líto, Walpurgo, že už nejsi mojí vinou na tomto světě.
Je mi to líto, Vincku, že už nejsi mojí vinou na tomto světě.
- Všem jsem se omluvil, odvaž mě! - Králíkům jo.
- A komu ještě... - Koho máš ještě na svědomí? - Co? - Řekni to.
- Já nevím. - Ty nevíš? - Ne, nevím. - Mámu máš na svědomí!
Cože? - Zabil's jí. A teď se za to omluvíš.
- Čti! - Až navěky, Amen.
Datum přečti!
8. srpen 1995.
- Nic tě nenapadá? - Moje narozeniny. - A den, kdy máma umřela!
Umřela, protože ses narodil.
Tys jí zabil.
Myslel jsem, že zemřela při autonehodě... - Mluv!
Co to tu děláte?
Děláte si srandu? - Někdo mu už musel říct, že zabil mámu!
Když se ty neodvážíš. - Máš snad v hlavě nasráno?
Co to tady vykládáš, jak to s ním zacházíš? Kdo si myslíš, že jsi?
- Ale co ti králíci... - Stejně bysme je brzo zabili!
- Fakt? - No jasně. Viděl's přece, jak byli vypasený.
- Tak to máš říct hned. Sráči! - Franzi!
Pojď sem!
Kdy konečně doděláme ten text ke třetímu dějství?
Máme tu zkoušet. Salát, prosím! - Bez cibule! - Bez sýra!
Za pět týdnů je premiéra. Nakonec tam bude víc hraní, než textu.
Jo tak, víc hraní.
A tohle vám musím ještě říct. Irmengard, ta špinavá svině,
zasranej parchant, chcípák... - Kdy se to naučíš nazpaměť?
A tohle vám ještě musím říct. Irmengard, ta špinavá svině,
zasranej parchant, mi zákeřně a za mými zády, uprostřed noci...
- Meixinger je ta největší svině... - Ty jsi úplně mimo!
Říkal's přeci, že v noci nám to půjde, nebo ne?
- Tak, jak je to dál? - Ona je přeci úplně nevinná!
Nevinná? Jak můžete tuhle ženštinu zvát nevinnou,
když její ruce ještě páchnou
po Meixingerově svini? - Mé ruce jsou čisté a nevinné.
Přísahám, při bohu všemohoucím, při ranách Kristových.
Meixingerova svině za mnou běžela. Chtěla jsem jí vrátit,
nevěděla jsem, že je to svině, která přináší štěstí.
Mě přivedla jen do neštěstí.
Čarodejnice! Ty jsi uhranula Meixingerovu svini,
aby přinášela neštěstí, místo štěstí! - Ve jménu božím,
na hranici s čarodejnicí! - Tak na co čekáte! - Nee!
Je mi to líto, mami, že už nejsi mojí vinou na tomto světě.
Je mi to líto, mami, že už nejsi mojí vinou na tomto světě...
Sebastian Schneider, dnes zesnulý, dohromady 2713x zaklel.
2713x řekl...k čertu!
Opilému a tím pádem bezmocnému Graudingerovi ukradl EC-Kartu
a vybral 23EUR z jeho konta.
- Tady je ten uličník! - U Tonyho rodičů ukradl
celé balení kondomů, do
všech nachcal a pověsil je na jabloně a hrušně svého učitele náboženství.
Copak se vůbec nestydí!
Sledoval Floriho starší
sestru při převlékání
a utrhl při tom elektrické vedení.
Vyfotil starého Proschkeho při sraní na záchodě v hostinci
a fotky vystavil ve vitríně obecního domu.
Vytáhl Evino kolo na stožár v hasičárně.
Je to malý uličník. - Přejel Franzovi ruce,
zničil májku...
Friedrich , Walpurga, Karl, Vinzenz...
dohromady sedm králíků.
Je vinen smrtí své vlastní matky.
Tím učinil z Franze sirotka
a z Lorenze vdovce.
To dělá dohromady, na prstech to nespočítám, přesně na den...
Už ti nemůžu pomoci.
...14 let očistce!
Hoďte ho dolů!
Před dvěma, nebo třemi lety jsem taky hrál ženskou. To byl řev.
Všichni se smáli. - Jo, jasně. Vysmáli se mi.
- Která ženská by k nám taky šla hrát? - Ty jsi ještě vzhůru?
- Copak nejdeš zítra do školy? - Nemůžu spát.
Tak se s námi napiješ a půjdeš. Sedni si tady.
- Seppe, hlídej si peněženku. - Jo, jo.
- Děkuji. - Merci.
Díky.
Tak co je s tebou? Co tak koukáš?
- V žádnym případě nesmím umřít. - To taky nemusíš, ty troubo.
Alespoň v nejbližší době.
Já ale nesmím nikdy umřít!
Každý jednou umře,
tak je to taky správné, umírání k životu patří.
Podívej se sem.
Teď si vem, kdyby Sepp a Martin a... - Hubert! - Přesně tak!
Alfons, Hans a Paul, kdyby všichni ještě pořád žili, pak by...
u našeho stolu štamgastů nebylo žádné místo.
A to je přesně ten důvod, proč umíráme.
V přeneseném smyslu.
- Ale upíři neumírají. - Přeně tak.
- Tak je to. - Má pravdu.
Tak se nech od jednoho kousnout, staneš se taky upírem a neumřeš.
Ve skutečnosti ale upíři neexistujou.
Jo, u nás neexistujou, ale v Transsylvánii...
Transsylvánie! Nemáte o ničem ani páru.
Nenech si vyprávět blbosti. Jestli si chceš poslechnout kázání,
můžeš jít rovnou za farářem.
Nesmrtelní...
můžeme být jedině skrze našeho stvořitele,
jenž si nás svou laskavostí vyvolí pro věčný život.
A co mám tedy udělat? Konkrétně?
Víra, Sebastiane. Víra.
Omlouvám se.
- Je tam vzadu, paní Kramerová. - Tak běž.
To je hrozné ráno, pane Schneider! Přála bych si, aby už byl večer.
Buďte rád, že se nemusíte o nikoho starat.
Musím jít vařit...
Babička je nepohyblivá. Nic nejí a přece se ráno porobouzí.
Jen si představte, že by vaše žena nezemřela,
jen by byla nepohyblivá. Vy ještě můžete mluvit o štěstí.
Vždyť je to pravda...
Chtěla jsem se tě zeptat, jestli přijdeš na mé narozeniny.
Zítra mám narozeniny, ale slavím je v sobotu.
- Bylo by hezké, kdybys přišel. - Rád.
I když u vás se každý musí chovat moc slušně.
No jo...
- Co děláš? - Něco zkouším. Chci něco napravit.
- Pojď, Evi. Nemáme moc času! - Jo, hned.
- Paní Kramerová, zastrčila byste tu zástrčku? - Tuhle?
Jo.
Sakra...
- Dal jsem tam moc velkej tlak. - To jsem ti mohla říct rovnou.
S kočkou by to bylo jiný, ta má sedm životů,
králík má jen jeden. - Jakto, že má kočka sedm životů?
- Evi, pojď! - Prostě to tak je. Už musím.
- Sebastiane, pojď jíst! - Jo, už jdu!
Sakra!
- Máš umytý ruce? - Jo.
Co je, jez. To je králičí ragů. - Cože?
Když je sníme, tak se stanou naší součástí a budou žít dál.
- Že je to tak, tati? - Jo.
S kočičím ragů to platí taky?
- Jak to myslíš? - Myslím, že tvoje Pepi už musela předtím šestkrát žít.
Nech mě, ty sráči!
Protože když umřu, tak půjdu do očistce, protože jsem zabil mámu.
Ty jsi přece svojí mámu nezabil. - Ne. Možná nepřímo.
Kromě toho tvá matka žije skrze tebe dál.
Rozumíš?
Odkud si myslíš, že máš ten flek na nose?
Nevím.
A jak se tomu říká?
- Mateřské znaménko. - Přesně tak.
Máš v sobě geny svojí matky.
A až budeš mít sám děti, tak taky zdědí geny tvé matky.
Podívej.
Xaver...
jeho pradědeček hrál na trubku, jeho děda taky a táta taky.
- A na co hraje on? - Na trubku. - Vidíš?
Musíš se rozmnožovat, pak budeš nesmrtelný. - A jak se to dělá?
No, něco jako...
Takže ...
Takže, rozmnožování, to je, když...
To je něco moc hezkého, víš?
To se člověk tam...no...
tam se člověk rozmnožuje!
- Ale jak se to dělá? - Jak by se to asi dělalo...
- Prosím. - Merci.
- Vem si třeba králíky. - My už ale žádné nemáme.
Tak jsem to nemyslel. Myslel jsem nějaké milé děvče. - A pak?
Pak se k ní přiblížíš, kousneš jí do ouška
a zašeptáš "Mohli bysme si zapíchat?", a budeš nesmrtelný.
Na zdraví.
Hodně štěstí zdraví, Hodně štěstí zdraví,
hodně štěstí milá Evi, hodně štěstí zdraví.
Při telefonování se váš hlas přemění v elektromagnetické vlny,
které pak přenáší telegrafní sloup.
Ten pak posílá signál přes satelit.
Přes sa-tel-lit.
U rádia to funguje zrovna tak.
Teď mám pro vás malé překvapení, lépe řečeno můj muž Alfréd.
Dělá moderátora v rádiu. Poslouchejte.
Tak, přátelé, dnes má narozeniny nejen matka Tereza,
ale i Kleopatra, Janis Joplin
a naše skvělá, jedinečná Evi...
Kramerová!
Vše nejlepší k 11. narozeninám! A pozor!
Ty, milá Evi,
a celá třída 5C, mě smíte navštívit zde v rádiu
a podívat se, jak to tady všechno funguje.
Není to svělé? Jo, je to skvělé!
Tak, přestávka.
Další hodinu máme angličtinu.
Sebastiane?
Co je? Potřebuješ něco?
To snad nemyslíš vážně?
Nemohli bysme si spolu zapíchat, eventuálně?
Cože?
- Koukám, že asi ne, co? - Ne!
- Dobrý? - Jo. - Schneider?
- To je pro tebe, tati! - Řekni, že nemůžu.
Teď nemá čas. Prej je to důležitý.
Haló, tady je paní Dorstreiterová, Sebastianova učitelka.
Mohl byste si udělat čas a přijít mě navštívit?
Teď toho mám zrovna moc. Co se děje, provedl něco?
To se nedá říct. Poslední dobou se na sebe snaží upozorňovat.
- Tak provedl něco, nebo ne? - Ráda bych věděla, kam na určité věci chodí.
Zaslechla jsem, že vyhazuje králíky do vzduchu, ale to jistě není pravda, že?
- Stejně jsem je chtěl zabít. - Aha. Dnes se mě zeptal:
"Nemohli bysme si spolu zapíchat?"
- Co? - "Nemohli bysme si spolu zapíchat?" Co na to říkáte? - Já asi špatně slyším?
- Ale nenech se prosím rušit. - To je jen pan Schneider. - Jo, jen pan Schneider!
Tak to jo... - Takže jsme domluveni na úterý.
- Tak ať se rovnou staví tady. - V 19h. - Když je to ten pan Schneider,
tak to já se klidně vyspím v práci. - Okamžik. Přestaň se rozčilovat.
- Vždyť si vůbec neslyšel první půlku. - Tak, to byla jen půlka!
Byla ta první půlka taky takhle zajímavá?
Promiňte, mohla bych vám zavolat ještě později.
- Teď se to zrovna nehodí pane Schneider, její muž je totiž doma. - V pořádku.
Tak se prosím nezlobte...
Pan Schneider je otec jedenáctiletého kluka, který se mě dnes zeptal:
"Nemohli bysme si spolu zapíchat?" Tak jsem zavolala jeho otci.
Ach tak. Tak to jo...
Je to opravdu divný chlapec.
Pročpak? Já bych s tebou taky rád píchal.
Ten trávník se musí posekat.
Hej, podívejte tam dolů!
Kdyby jsme spadli, tak je po nás.
Počkejte! Toni!
Držte se pohromadě!
Počkejte!
"Přání z vesmíru."
Nadechneme se a soustředíme se.
Položte si před sebe fotografii a přejte si, aby se vrátil.
Teď pošlete své přání ze svého srdce do vesmíru.
Nesmíte na osud ale moc naléhat.
Musíte nechat věcem volný průběh.
A kdyby to tenhle týden nevyšlo, tak si příští týden znovu zapněte:
"Přání z vesmíru."
Co tam ještě děláte, Evi? Jdeme všichni dovnitř.
Kolem mě teď stojí
děti z 5c základní školy v Germringenu
a jejich okouzlující učitelka.
Chtějí vědět, jak to tu celé funguje.
Jak funguje rádio? Mluvím k vám tady uvnitř a venku vás slyší
vaši rodiče, v autě, doma v kuchyni
na traktoru, prostě kdekoliv.
A Alfréd vám dnes poví, jak to tu funguje.
- Co chcete vědět jako první? - Co je tohle?
Trsátko. Používají ho kytaristi.
S tímhle hrál John Ferdinand Woodstock.
- Kdo je to? - Po Jimi Hendrixovi byl John Ferdinand Woodstock
nejlepší kytarista světa. - A kdo je to Jimi Hendrix?
Jimi Hendrix. Nemůžu tomu uvěřit.
Vy neznáte Jimiho Hendrixe?
Milí posluchači, tak tohle ten náš školní systém.
Žáci nemají ani ty nejzákladnější znalosti.
- Tam je přeci i Sebastian. - Položme tedy první kámen
k základům hudební výchovy. James Marshall Hendrix, "Jimi",
narozený 27. listopadu 1942 v Renton, u Seattlu.
To je v Americe ve státě Washington. První kytaru dostal, když mu bylo 5,
matka mu zemřela, když mu bylo 15. On sám zemřel, když mu bylo 27,
přesto je nesmrtelný. - Jakto nesmrtelný? - Proč nesmrtelný...
protože dělal hudbu, kterou
ještě 35 let po jeho smrti kopírují muzikanti z celého světa
a po celém světě se hraje. Tak je to se všemi, které tu vidíte:
Otis Redding, Elvis Presley... A od
Johna Ferdinanda Woodstocka
si teď něco pustíme.
A sice jeho největší hit: "Slipping Down the Universe".
Chcete někoho pozdravit?
No? Tak nikdo... - Já jo!
Podívejme, jeden našel odvahu. No, pojď sem.
Sem musíš mluvit. Jak se jmenuješ? - Sebastian.
Sebastian Schneider.
To je Sebastian!
- To je Sebastian! - Sebastian Schneider?
- Ááá, tak to jseš ty. - Proč? - Ale jen tak.
- Jdem na to. - Inge, zapni si to!
Co? - Rádio v kanclu. Zapni si ho!
- A to budou slyšet všichni? - Ovšemže.
Dobře. Tak já bych rád pozdravil svojí mámu.
Je mi moc líto, že jsem tě zabil
a že už nejsi mojí vinou na tomhle světě.
Třeba to někde doopravdy slyší.
A pokud poslouchá pan Behrendts:
omlouvám se za to sekundové lepidlo na židli
a za ty psí hovna na rohožce. Je mi to opravdu moc líto.
A taky je mi líto, že jsem paní Huberové
při obsluhování naplival do polívky, protože mi nikdy nedala zpropitné,
ačkoliv jsem k ní byl vždycky milý. Táta říká,
že to taky vždycky dělá. Ale já slibuju,
že už se to nikdy nestane. - Lidi, jestli z něj se nestane rocker,
tak nevím! Ale teď už je čas pro
"Slipping Down the Universe".
Taky jste to slyšeli?
Dobrý, ne?
Sebastiane, dej sem tu kytaru a už se jí nikdy nedotýkej.
A okamžitě mi jdi z očí, rozuměls!
Jak's mohl vykládat takový krávoviny!
Já tu kytaru ale potřebuju! Není tvoje, je mámy.
A teď je moje!
Ahoj, mami. Doufám, že jsi slyšela mojí omluvu v rádiu.
Táta to slyšel, ale vůbec z toho neměl radost.
Víš mami, mám toho hrozně moc na svědomí. Až umřu,
tak půjdu do pekla. A ty jsi v nebi.
Takže se nemůžeme nikdy sejít.
Proto nesmím nikdy umřít a chci se naučit na kytaru, jako ty.
Dovolíš mi to?
Bylo by dobrý, kdybys mi dala nějaký znamení, jestli souhlasíš.
Jakékoliv.
Jo táák!
Skvěle! Díky!
- S dovolením, je tady volno? - Ovšem.
- Jedete do Transylvánie? - Ne. Do Innerbittelbachu.
Dobrá kytara, co?
Vyzkoušej si, jaký má zvuk!
- Má skvělý zvuk. - Jo...
Ale vypadá to, že je pro tebe třosku moc veliká.
Dávej pozor...
vyzkoušíme...tuhle!
Tahle je pro začátečníky, je k ní ještě knížka a CD.
Ne, chci tuhle a žádnou jinou. Na takovou hrála moje máma.
- Kolik stojí? - 1650.
To vám budu muset vypsat šek.
Vypsat šek?
Ty svinskej hajzle!
Myslím to s váma dobře: I když mu ještě nebylo 12, existují způsoby,
jak zařídit, aby se takové jednání v budoucnu neopakovalo.
Děkuji vám mnohokrát za poučení a dobře dojeďte, cestu ven znáte.
Ještě něco,
cestou k vám jsem přejel slepici.
Samozřejmě vám jí zaplatím. Nashle!
To je dobrý!
"Omlouvám se".
Vem si jí.
Tohle musíme nejdřív sundat. Vídíš, opatrně.
Vidíš?
Ta patří sem.
- Opatrně. - Tak.
Ty...
Omlouvám se.
Za co?
Za tohle.
Taky se omlouvám.
Omlouvám se.
- Omlouvám se! - Omlouvám se ...
- Už ho zase přivezli domů policajti. - Lorenz je přepracovaný.
Zrovna je v tom blbym věku.
To je proto, že mu chybí máma.
To by to tu vypadalo jinak. Tohle je začátek konce.
Sophie byla opravdu jedinečná,
když hrála na kytaru.
- Dokázala člověka rozpálit. - To bylo vždycky srdcervoucí.
- Každého tím dokázala okouzlit. - Potřeboval by šikovnou ženskou,
která má rozum, je pracovitá a má pěknou prdel.
- A která nedává kázání. - A kde by tady takovou našel?
Na něj je toho moc, tak se toho budeme muset chopit my.
Chtěl by hrát na kytaru, aby jeho máma žila dál,
protože má její geny. - Kdepak!
Hraje na nás levou, aby se stal nesmrtelným a nemusel k nám.
Jeho táta ho v tom podporuje!
Chce se vyhnout smrti, místo aby pykal za svoje hříchy.
Sebastiane, krvácejí mi prsty!
Ty jsi uhranula Meixengerovu svini, aby nepřinášela štěstí!
Ve jménu božím, na hranici s ní! - Přesně tak!
Ahoj, mami.
Už vím, jak bych to mohl dát všechno do pořádku.
Štamgasti si myslej... především pan Gumberger,
že už by bylo na čase,
aby si táta našel ženskou, protože je přepracovaný.
A já si to teď vezmu na starost, protože je to moje vina,
že už žádnou nemá. Nevím, jestli by se ti to líbilo.
Tak bych tě chtěl zase poprosit, jestli bys mi nedala znamení.
Mami, myslíš paní Kramerovou?
Bože, Sebastiane!
Jsi snad slepý? To jsi mě neviděl, že jedu ze shora?
Omlouvám se, paní Dorstreiterová, ale mám málo času.
Ty jsou pro vás paní Kramerová, od mého táty.
Říkal, odnes jí ty kytky,
protože paní Kramerová má rozum, je šikovná a má pěknou prdel.
Rozbal první ten ode mě.
- Tady je něco na žízeň. - Paní Kramerová,
to je ten nejlepší dort, který jesem kdy jedl. Odkud je?
- Ten jsem dělala sama. - Ach tak!
Já jsem myslel, že je z cukrárny.
Kdyby měl takové táta, tak by k němu v sobotu chodilo
daleko víc lidí na kafe. - V sobotu máte přece zavřeno.
Právě proto. Mohu dostat ještě jeden?
Ovšem. Ukaž.
- Díky, Toni. - Ukážu ti to. Jmenuje se to "Mrtvoly z bažin".
Ne, ne! Přece nepůjdete hrát hry v tak hezkém počasí!
- Jsou to přece moje narozeniny. - To se neumíte zabavit jinak?
- Tady máš. - Děkuju.
Dříve žádná televize nebyla, jen opékání buřtů a příběhy.
To je taky mnohem hezčí. Škoda, že už to tak není.
Vezměte si z něj příklad. Ať vám vypráví nějaký příběh.
- Ty stejně žádný příběh neznáš. - Ale znám.
Tak vyprávěj.
- Nemůžu vyprávět při jídle. - Tak.
Říkal jsem, že neznáš.
Víte, odkud pochází hra "Mrtvoly z bažin"?
Ne, vyprávěj.
Znáte Danningerův rybník?
- Ten opravdu existuje? - Ta historka je taky pravdivá.
- Tomu nevěřím. - Vím to od mojeho táty. Máme tam rybářskou chatrč.
Tak začni.
Tam v hlubokých lesích, kde je dnes rybářská chatrč,
tam se dříve konalo upalování čarodejnic.
Byly to většinou nevinné ženy.
Ale jedna z nich uměla doopravdy čarovat.
Jak jí teda mohli upálit, když uměla čarovat?
Já bych se hned přečaroval někam jinam.
Protože ti, kteří je upalovali, byli ve spolku s ďáblem.
Proto byli silnější.
Vždy, když byl měsíc v úplňku, přinášeli ďáblovi jeho oběť.
Ale jednou zapálili ženu, která uměla čarovat líp.
A ona začala zpívat, protože zpíváním se dosáhne nesmrtelnosti.
Ti muži začali hrozně křičet, protože hned jak jí zapálili,
tak se jim roztrhlo srdce. Skočili do Danningerovo rybníka
a utopili se.
A od té doby při každém úplňku je slyšet z rybníka zpěv té ženy.
A když začne zpívat, tak vycházejí mrtvoly z bažin
a všechny pláčou.
Já nevěřím, že je to pravda.
Říkali to štamgasti.
- Tak jdeme k Danningerovo rybníku. - Teď přece není úplněk.
- Ale až bude, tak půjdem. - Pro mě, za mě.
- Platí? - Platí.
- Chci jít s váma. - Ještě někdo?
Vyprávěl vám něco hezkého?
- Pomůžu vám uklidit. - To zvládnu sama.
- Ne, tak mě to učil táta. - Já znám taky jeden příběh.
Musíte jednou tátu navštívit. Měl by hroznou radost.
Postav to támhle. Děkuji pěkně.
Rádo se stalo, paní Kramerová. Paní Kramerová?
Umíte taky dávat kázání?
Když je to nutné.
- Pročpak? - Jen tak.
Pozdrav pánbůh.
Já jsem Sebastian Schneider z hospody U Kandlerů.
Tohle jste vy?
Jistě jste toho hodně prožila, co?
Ale už to nebude dlouho trvat.
Už asi nebudete žít dlouho, že ne?
Moje máma taky umřela. Určitě jí tam někde potkáte,
tak bych vás chtěl poprosit...
nemohla byste mi dát znamení, abych věděl, že se má dobře?
Nechte u nás třeba třikrát zazvonit telefon.
Telefon třikrát nechat zazvonit!
Děkuju.
Vy chcete ven?
Ježiš, ta je těžká! Ale zvládneme to.
- Pak ho našla mladá dívka... - Podívejte!
Pevně se držte, paní Kramerová!
Na to, co se jí stalo, je na tom ještě dobře.
- Zítra bude na svět koukat zase úplně jinak. - Dobře.
Upřímně řečeno, takhle zdravou barvu už dlouho neměla.
Buď zdráva, panenko Marie milostiplná. Pán budiž s tebou.
Budiž blahoslavená mezi ženami a zrovna tak Ježíš, plod tvého života.
Pros za nás hříšné, teď a i v hodině naší smrti. Ámen.
Jestli její babička umře, tak to zaokrouhlíme na 20 let očistce.
Pěkně kulaté číslo!
Žádné zdrávas Maria ti už nepomůžou!
Hoďte ho dolů!
Ahoj.
Uvidíme se zítra.
Tak co? Máš vyspáno?
Nevím. Kde jsou všichni?
Dávno doma.
- Co se to s tebou děje? - Nic! Co by mělo.
- Proč jsi pořád tak unavený? - Už musím domů.
- Co to máš s prstama? - Už musím domů. Mám práci.
- Co ode mě chcete? - Odpověď.
Jinak si ode mě vyslechneš pořádné kázání.
- Tak co to máš s rukama? - Vy umíte dávat kázání?
Jak chceš, Sebastiane. Budu si muset promluvit s tvojim tátou.
- Co chceš? - Co se to s tebou děje?
Nezačínej ještě ty. Musím domů.
- Udělala jsem ti snad něco? - Ne.
Babičce už je zase dobře.
- Opravdu? - Vždyť to říkám. Doktor si dokonce myslí,
že je jí líp než předtím.
To mám teda radost. Už jsem myslel, že jsem zase někoho zabil.
Proč říkáš "zase"?
Ty přece nemůžeš za to, že tvoje máma umřela.
Nebýt mě, tak by ještě žila a táta by měl ženskou.
Tak je to. Teď už si nikdy žádnou nenajde a je to moje vina.
Já náhodou vím, kde jí najde!
Haló?
Pane Schneider?
Myslím, že tady na to existuje jediný způsob odpovědi,
a sice Leftfeet a jejich hit "Clay Pigeons in the Rain",
z roku 1993 a u bicích nástrojů...
Kdybys tolik nekecal! Tlučhubo...
A teď pro ty netrpělivé: "Clay Pigeons in the Rain".
Pane Schneider?
Haló?
No ne!
Chtěla jsem... Udělala jsem jahodový dort...
- Ejha! - Já přinesla jen jahodový dort.
Musel bych se taky svlíknout, kdybych chtěl kousek?
- Hledáte něco určitého? - Já nehledám nic.
A vy?
Já jsem přinesl novou svíčku, protože ta stará zmizela.
Možná ji někdo ukradl, nebo co...
Neměl byste chuť na šálek kávy?
- Musím si šetřit nervy. - Tak čaj? - Ne kvůli kafi!
- Musím do školy kvůli Sebastianovi. - Ach tak, babičce už je zase lépe.
- Tak to moc rád slyším. - Ano, je to skvělé.
Tak teď rovně sedět, sevřít prsty a zavřít oči.
Zavřít oči.
Soustředíme se na fotku.
Ale se zavřenýma očima se se nemůžu soustředit na fotku.
Otevřít oči.
Ne, zavřít!
Myslím, že zavoláme Alfrédovi.
Proč má Andreas teda špatné známky jen u vás?
Už jsem vám to vysvětlila, teď tu mám ostatní rodiče...
Budete si tedy muset domluvit schůzku s vedením školy.
Na viděnou.
Prosím.
"Rádio Vesmír", Alfréd u telefonu.
Jak je to s tou fotkou, aby se někdo do někoho zamiloval?
Zavolejte ve středu, to budou "Alfrédova přání z vesmíru".
- Musíme to vědět teď. - Zrovna jsme zahájili sezení.
- No jo, děti...máte fotku? - Jo!
Tak dobře, uděláme výjimku. Kontrola spojení.
Okamžik...
Prosím. To je od vás hezké, že jste si našel čas se zastavit.
- Chci s vámi mluvit o Sebastiánovo momentálním stavu. - Jakto?
Copak jste si nevšiml, jak moc se Sebastián změnil?
Já ho vůbec nepoznávám.
Máte fotku před sebou? Hudba je zapnutá.
Tak jdem na to!
Stiskneme k sobě ukazováčky a palce,
zhluboka se nadechneme nosem,
a při vydechnutí se uvolníme a necháme to volně plynout.
Je úplně vyčerpaný, je se silami v koncích.
- Při vyučování většinou spí. - Třeba je to tou výukou.
To bylo opravdu vtipné. Já si ale spíš myslím, že vina je u vás. - Jakto?
A při dýchání se soustředíme na osoby na fotografiích.
Nadechněte se a soudtřeďte se na osoby na fotografiích.
Nadechnout!
A soustředit se na osoby na fotografiích.
Nadechnout...
Do kolika je v hostinci otevřeno, jak dlouho musí Sebastián pracovat?
Jedenáctileté dítě nesmí pracovat více, než 4 hodiny.
Takže s tím přestaňte!
A teď si přejte, aby se ty osoby do sebe zamilovaly!
Pošlete svá přání na cestu vesmírem.
Sebastian pracuje nanejvýš hodinu!
Pak dělá ty vaše domácí úkoly.
Ach tak, zrovna dneska říkal, že nemohl udělat domácí úkol,
protože musel roznášet pivo. A když se podívám na jeho ruce, tak tomu věřím.
Dneska jste tam byla na kontrole, nebo jste jen tak šmírovala?
Teď to jde ven! Právě v tenhle moment...
A jestli to nevyšlo, tak jste se nesoustředili. Buďte zdrávi.
- Moment! - Bude to trvat ještě dlouho? Já už budu muset jít.
Malý moment, prosím.
Tak, tady jsem už hotová.
To šlo tedy opravdu rychle.
Myslíš, že to s tou fotkou klapne?
Je ti něco?
Nemáš chuť něco udělat?
Jo...zahrát si na kytaru.
Nejdřív se jí zhoršily známky od minulého roku,
ale to je normální v jejím věku, nebo ne?
Někdy to jde líp, někdy hůř...
Ale když jsem našla v její kapse ty kondomy...
To už je přeci důvod, dělat si starosti, nebo ne?
- Tak co? - Já bych v každém případě doporučila doučování.
- Myslíte? - Ano.
Co je to s tebou?
Nic. Proč?
Mám dobrou náladu.
- Aha, dobrou náladu. - Máš něco proti?
Ne, jen je to neobvyklé. Jdu do postele. Jsem vyřízený.
Už je čas. Tak padej.
- Já ještě nejdu. - Dobrou noc.
Zítra ráno, když bůh dá, probudíš se do nového dne...
Ale pak mě nebuď.
- Hezky se vyspi. - Nech si něco hezkého zdát.
Dobré ráno, babi.
- Dobré ráno, vespolek! - Dobré ráno, pane Behrendts.
Dnes si proberemu tu část bible, kde Abrahám obětuje Izáka.
Dnes tu s námi není Evi Kramerová.
A to z jednoduchého důvodu, protože jí zemřela prababička
a tak má rodina Kramerových smutek.
- Tos byl ty. - Proto dnešní hodinu náboženství využijeme k tomu,
abysme se zabývali tématem smrt a smutek.
Projdeme si všechny náboženství a jejich zvyky? Toni?
- Zavřou teď Sebastiána? - Samozřejmě, že ne.
Zaprvé není vůbec jasné, jestli zemřela kvůli té nehodě,
zadruhé nemohou Sebastiána trestně stíhat,
protože nedovršil 12 let, ale to se učíte v sociální nauce.
Nemusíš se bát Sebastiáne. A teď kdo má nějaké dotazy
na téma smutek, může je napsat sem na tabuli.
"Sebastián je vrah." Kdo to tam napsal?
- Zvonil třikrát telefon? - Cože? - Telefon, zvonil třikrát!
To by byla Evina prababička! - Sebastiane! - Co?
Víš, co můžeš dostat třikrát? Tak přestaň a pojď pomáhat!
Nikdy nic nedokončil a dneska je z něj architekt?
- On je teď architekt. - Jak se to tváříš, člověče?
- To je dobrý, Basti. - Nebudeš se přeci trápit kvůli starý Kramerce!
- Takhle nemluv! - Vždyť je to pravda!
Dobře's to udělal. Vysvobodil's jí.
Tak by to mělo být pokaždé. - Nejdřív seber prázdné půlitry.
- S tebou sedět u stolu, to se člověk musí stydět. - Stydět?
Ovšem! Člověk se vždycky musí stydět za svoje názory?
Co je to za život, ležet na lůžku prolezlej rakovinou a napumpovanej lékama?
Nezvedej to! To je Evina prababička. Hned to přestane.
Když ještě žila, nikoho tady nezajímala.
Tak to zvedni.
Haló?
Haló, tady Lorenz Schneider! - Haló.
Mám takový problém. Ráda bych vás zase viděla.
Já vás taky.
Jsem vdaná.
Já vím.
- Co budeme dělat? - Já nevím. Nic.
Jen se sejdeme.
A kde?
- Já nevím. - To vůbec není tak jednoduché.
- Znáš Danningerův rybník? - Proč se ke mně plížíš zezadu?
Kdybych chtěl přijít zepředu, tak bych musel lézt oknem.
- Haló? Haló? - Dobře, to bysme měli. Děkuji.
- Odposloucháváš mě? - Ne, ne, neodposlouchávám!
Jen jsem chtěl vědět, kde jsi.
- Je tady snad něco k odposlouchávání? - Ne...
Cítím tam vibrace. A žádné pozitivní.
To je jen...
Nic.
- Co si dáte k pití? - Vinný střik. - Ahoj.
A ty?
Evi?
Minerálku.
Ty, Evi...
byl jsem domluvený s tvojí prababičkou,
aby nechala třikrát zazvonit telefon, když tam potká mámu.
Ty jsi první, komu to říkám.
Sebastiane, ty jsi ten největší hlupák, kterého znám, široko daleko.
Kde pořád bereš ty svoje nesmysly?
Nech si to příště pro sebe!
Ty si myslíš, že babička hledá v nebi telefonní budku, aby mohla
třikrát zazvonit, nebo si jde půjčit mobila od svatého Petra?
Do prdele práce!
Vidíš, Evi.
Už je tam.
Sebastiane, Sebastiane...
Sebastiane... - Vstávej, je úplněk!
Pojď už, krucifix!
Sebastiane, Sebastiane...
Co s tebou jen uděláme, ty jeden uličníku?
Sebastiane, vstávej konečně. Krucifix, leje jako z konve!
Tady jsi, konečně! Kolik kamenů ti mám ještě hodit na okno?
- Už jsem skrz na skrz! - Myslím, že to jde, jen když je vidět celý měsíc.
To jsem ti zapoměl říct. - Máš strach? To nemusíš.
Podívej, vzal jsem s sebou revolver.
- Odkud ho máš? - Vzal jsem ho tátovi ze skříně.
Mrtvoly nepolezou z bažin, když takhle prší.
No tak. Zrovna přestalo pršet.
Slyšeli jste to?
Čarodejnice!
Támhle jsou!
Tak střílej konečně!
Na, ty střílej! Ty už jsi pár lidí zabil!
Ale...
- Co to bylo? - Moje ruka!
Mrtvoly vylézají z bažin a proto křičí.
Pojďte!
Tak jsme tady.
Au, to bolí!
- Co to máš v ruce! - Jo...
Počkej, vytáhnu to.
Jestli dostanu otravu krve a chcípnu, tak to na tebe řeknu!
Hej, tvůj revolver!
- Pojď, už musíme. - Sakra, mám píchlý kolo. - Člověče!
- Ale musíme rychle pryč! - Proč? - Proč asi?
- Kvůli mrtvolám z bažin. - Mrtvoly z bažin?
- Nevypadali jako mrtvoly z bažin. - Jak teda vypadali? - No...
Jako paní Dorstreiterová a tvůj táta. - Cože?
Děláš si srandu. Co by dělal můj táta s paní Dorstreiterovou v noci v lese?
Tohle.
Myslím, že si děláš srandu...
Jsi snad slepý? Copak jsi mě neviděl?
Teď už chápu, jak's to myslela. Ale to jsi nevěděla,
že je paní Dorstreiterová vdaná?
Nemůžu přece ještě ke všemu zabít Alfréda.
Ne, mami, to nejde.
Teď by sis mohl něco z toho odpracovat!
Abrahám taky přinesl bez zaváhání tu nejvyšší oběť.
Jinak zůstane táta navždy sám a já budu sirotek.
Tohle je šance, Sebastiane. Člověk musí holt přinášet oběti.
Už jsi jich přece pár zabil.
Tak dělej! Do toho!
Umírání je krásné.
Sebas... Sebastiane...
Pomoz mi...
Sebastiane! Sebastiane!
Pomoc... Pomoc!
Zavolej záchranku!
Zavolej záchranku! Záchranku!
Tady je Sebastian Schneider. Záchranku k Alfrédovi, do rádia!
Není mu dobře. Ano, rychle!
Děkuji.
Díky, Sebastiane.
Ne, Sebastiane!
Sebastiane, ne!
Sebastiane! Sebastiane, zůstaň tam!
Sebastiane, zůstaň tam!
Den narození...Den smrti...
Ne, to nejde...
Být nesmrtelný...
Já nesmím...
Víra, ta pomáhá. Zdrávas Maria, pros za nás hříšné,
teď a navěky, pros za nás hříšné, zdrávas Maria.
Zdrávas Maria...
Je mi to líto, že už nejsi mojí vinou na tomto světě.
Ahoj.
- Hej, ahoj.
Tak? Vyspáno?
- A co Alfréd? - Tomu je dobře. Už zase vysílá. - Ano, je mu dobře.
- Ó jé, lekl jsem se! - Co je tohle za pozdrav? - Jste to fakt vy?
- Co jinýho! - Celé naše představení jsi prospal!
Ale zahrajeme to ještě jednou extra pro tebe.
1984 ovládli halu v Phoenixu, v Arizoně,
a rozpadli se náhle po skvělém vystoupení v Albuquerque.
Označovali je jako průměrnou kapelu bez nápadů,
bez vlastního nápadu, jako prošlou zeleninu v polívce.
Tady, potřeboval jsem to ke cvičení.
Doufám, že jsi alespoň cvičil pilně? - Jasně.
Tohle si vezmi: Uděláme tě nesmrtelným!
- Ale tohle já už nepotřebuju. - Ono se to ani nedá najít.
Milí přátelé,
mám tu čest, představit vám novou kytarovou bombu budoucnosti.
Dnes živě ve studiu:
Nový bůh kytarového nebe: Sebastian Schneider!
Hej, tati, to je Sebastian!
Ten uličník od Kandlerů je v rádiu. Zapni to!
Sebastian Schneider!
Rock 'n ' Roll!
- Čau! Jdeš s náma? - Nejde to.
Mám hodinu na kytaru. První.
My jdeme k vodopádům,
prej jsou tam pirani.
- Věříte takovejm blbostem? - Jasně!
Přeložil: Petr Watzke petr@watzke.cz